Jeg begyndte at lave film allerede som barn.
Men jeg opgav næsten drømmen om at blive filminstruktør.
Jeg må have været 16 år.
"LAWRENCE AF ARABIEN" INSTRUERET AF DAVID LEAN
Der kom en film, der hed "Lawrence af Arabien", som alle talte om.
Jeg havde aldrig været i biografen.
Dyr billet, 70 mm film og stereofonisk lyd.
Efter filmen ville jeg ikke være instruktør mere.
Niveauet var for højt.
I en scene spejler han sig i en sabelkniv -
- da han fik sin dragt og troede, at han var alene.
Han lo og så på sin skygge -
- hvor den tynde kappe kunne ses som en skygge i sandet. Det var stort.
Senere, når de samler de flygtende tyrker, ser man ham dækket af blod.
Han holder kniven i samme stilling som i sin storhedstid.
Han betragter sig selv og den, han er blevet.
Da indså jeg, at der findes temaer, der ikke er narrative historier.
Karakterer og personer skabes.
David Lean skabte portrætkunst omgivet af storslået episk action -
- men pointen i "Lawrence af Arabien" er "hvem er jeg?".
Jeg reagerede så stærkt på filmprocessen.
Jeg så filmen igen en uge senere.
Jeg så filmen en uge efter det og en uge efter det.
Jeg indså, at der ikke var nogen vej tilbage.
Det var det, jeg skulle lave, om det så tog livet af mig.
Det skulle fylde resten af mit liv.
Det føles opstillet. Sænk det lidt. Det er fint. Perfekt.
Kameraet skal længere til højre. Det burde være nok.
Jeg er altid nervøs før en ny scene. Det er som en prøve i skolen.
Jeg har ikke hørt replikkerne.
Jeg ved ikke, hvad jeg vil sige.
Jeg ved ikke, hvor kameraet skal stå. Det er altid det samme.
Men det er skønt. Hør hvorfor.
Jo mere tryg jeg føler mig, desto mindre anstrenger jeg mig.
Jo mere jeg føler, at det bliver et problem at fortælle historien -
- desto hårdere arbejder jeg for at løse problemet.
Men er det dét værd?
Jeg hader at være nervøs, men jeg vil føle, at jeg ikke har styr på det.
Når det udvikler sig til panik, får jeg fantastiske idéer.
Jo mere presset jeg er, desto bedre føles det at løse problemet.
Jeg elsker det. Næste scene. Godt.
"DØDENS GAB"
- Så du det? - Ja.
Da Steven filmede "Dødens gab", sagde man i byen -
- og i Los Angeles Times, at filmen ville floppe.
"Dødens gab" blev filmet fra den 2. maj.
Jeg blev hyret den 3. maj.
De havde hverken haj, manuskript eller skuespillere.
Manus var aldrig fastlåst. Vi skrev på det i 12 timer, før vi filmede.
Det er skræmmende for en instruktør ikke at vide, om manus bliver klart.
Vi kan ikke filme nu. Vent lidt.
Det er min anden dag på havet. Der er 54 dage tilbage.
Hvis jeg overlever det her, vil jeg have lært meget.
Det tager dobbelt så lang tid at filme på havet som på land.
Studiet havde aldrig filmet på havet før.
De gjorde det i en sø eller i et bassin.
De lavede miniaturebåde. Alt var så enkelt, og man blev aldrig våd.
- Men Steven ville filme på havet. - Lyd.
Det skulle være en gyser om normale mennesker i et uvant element -
- i en kamp mod noget, de ikke kunne håndtere.
Det kræver autenticitet.
Det havde filmen ikke fået på Universals område i Hollywood.
Der var ingen vej tilbage.
Den skulle filmes på havet.
Jeg troede, at det ville blive let.
Jeg anede intet om tidevand og strømme og vindens påvirkning -
- og hvordan himlen ændrer vandets farve, så intet stemmer.
Det var det ene mareridt efter det andet.
Der var ingen ende på det. Jeg troede, at jeg ville blive fyret.
Vi var helt isolerede 20 km ude på havet.
Teknikken måtte gå forud for kunsten hver eneste dag.
Vi filmede og skabte kunst, men anstrengelserne overskyggede alt.
At have hele historien i hovedet er ensomt. Ingen kan hjælpe mig.
Jeg skal se den, før jeg filmer den, og det tog tid med "Dødens gab".
Før "Dødens gab" traf jeg Henry Hathaway.
Han var en barsk instruktør. Han sagde: "Du vil opleve stunder -"
- hvor du ikke ved, hvad du laver. Det sker for alle."
Bevogt den hemmelighed med dit liv.
Lad aldrig nogen se, at du er usikker.
Skjul det for alle, ellers mister du deres respekt.
- God lyssætning. - Action, Roy.
- Tag det roligt. - Det kan jeg godt.
Du burde komme ned og øse dette møg.
Og ned...
Det hele gik i opløsning.
Vi testede hajen, og den sank.
Den kiggede op af vandet og gjorde sådan her.
Jeg vidste, at det ville tage tre-fire uger at ombygge den.
Vi måtte lave noget, der ikke viste hajen, men at den var tæt på.
Bind dem fast til ham.
Tønderne var som sendt fra himlen.
Jeg behøvede ikke at vise hajen, så længe jeg havde tønderne.
Det, man ikke ser, er ofte uhyggeligere.
I manusset stod der "haj" overalt.
Filmen viser knapt hajen.
Hvis hajen havde været synlig, havde det ændret hele psykologien.
Når man hører musikken, ved man, at hajen er tæt på.
Ellers er musikken svag.
Når hajen skal til at angribe, er den vældig høj.
Vi kan vise hajens nærvær og attitude -
- ved at lave om på nogle få noder.
Man er nervøs, når man ikke ser hajen.
Det skræmmer livet af en.
Charlie, stol på mig. Se dig ikke tilbage! Svøm, Charlie!
Kom nu! Flot klaret, Charlie! Sådan!
- Jeg kan ikke komme op. - Det er en perfekt spænding.
Andre filmskabere ville myrde for den teknik.
Jeg ved, jeg gav publikum et elektrisk stød -
- hver gang de blev overraskede.
Ligesom Hitchcock kan han få en til at sidde som på nåle.
Han viser ikke det, man vil se.
Han leverer det, når han vil.
Han torterer publikum.
Har han fået en diagnose?
En gange 1000, to gange 1000, tre gange 1000, fire gange 1000.
Alt skræmte mig som barn.
En gange 1000, to gange 1000, tre gange 1000.
Jeg havde et træ uden for vinduet. Det var skræmmende.
En gange 1000! To gange 1000!
Jeg var så skrækslagen, at jeg måtte udnytte det.
Og der var det bedste publikum selvfølgelig mine tre søstre.
Han låste os inde i skabet med et kranium -
- som han havde dryppet voks på, så det lignende blod.
Jeg gav dem bind for øjnene og satte dem ind i skabet.
Jeg lagde hele min kropsvægt mod døren.
De tog bindet af, og jeg lyttede til dem, mens de skreg.
Når jeg fortæller det nu... synes jeg stadig, det var sejt.
Jeg skammer mig ikke. Det var sjovt.
Først skræmte han kun os, men med sine film skræmmer han alle nu.
Sommerens store film er "Dødens gab" -
- om en morderisk hvid haj.
Filmen havde premiere i ferien for at få størst mulig effekt.
Nogle, der har set den, ser nu hajer overalt i vandet.
ROBERT SHAW "DØDENS GAB"
Til premieren var jeg sammen med Steven.
Han ville se køerne.
Vi kørte forbi alle køerne i Westwood, og jeg sagde:
"Det her vil forandre alt."
Vi sad i bilen, og han var nervøs, men opstemt.
Bilen fortsatte rundt om hjørnet, og det gjorde køen også.
Bilen fortsatte ligesom køen. Han var overlykkelig.
Det var et øjeblikkeligt gennembrud, som om balloner sprængte i bilen.
Hans liv ændrede sig på et par minutter.
Han var 25 år gammel.
Filmens budget var tredoblet, og den overskred tidsplanen 2,5 gang.
Vi filmede i 159 dage.
Filmen skulle tage 55 dage -
- og jeg troede, at jeg kunne klare det på 55 dage.
Steven fik Hollywood til at ryste i sin grundvold.
"Dødens gab" indspillede flere penge end nogen anden film.
Filmens succes ændrede mit liv.
Jeg kunne vælge de film, jeg ville instruere fremover.
"Dødens gab" var en fribillet til fremtiden.
I skal møde en filmskaber, der har rystet biografpublikum.
Er det ikke spændende? Alle elsker den.
Tag godt imod mr. Steven Spielberg.
- Hvornår blev du filminteresseret? - Som barn, da jeg var 13 år.
Jeg begyndte tidligt. Jeg tog det ikke alvorligt.
Nogle kan lide at male og køre små biler, og jeg nød at lave film.
Jeg indså ikke, at man havde lavet film i 50 år.
Jeg boede i Phoenix i Arizona, hvor man kan høre kaktusserne gro.
Jeg tog et filmkamera og lærte grundreglerne. Det var bare sjovt.
Jeg ville have en perfekt barndom som Norman Rockwells American Dream.
Min far var et computergeni i et team -
- som opfandt den første erhvervsdatamaskine i 1950.
Min far blev tit headhuntet.
Så vi flyttede ofte.
Jeg tilbragte dog mange år i Phoenix.
Min far var en hårdtarbejdende amerikaner.
Han kom sent hjem om aften.
Hans karriere krævede tid væk fra familien.
Min mor var Peter Pan. Hun var mere som søskende end en forælder.
Hun var en bedste ven og ikke omsorgsgiveren.
Hun lavede ballade ligesom os.
Steve syntes, at faderen i en familie burde vide bedst -
- men vi var ikke almindelige.
Vi var som bohemer, der voksede op i forstaden.
Jeg besøgte en dyreforretning en dag, og de havde en abe -
- der sad i et bur i fosterstilling.
Butiksindehaveren sagde, at aben var døende.
Den var fjernet fra sin mor og var deprimeret.
Jeg kom hjem i min jeep med et stort bur på ladet -
- og en abe i buret.
Jeg husker, at børnene blev rædselsslagne.
Steve sagde: "I et normalt hjem siger børnene:"
"'Må vi få en abe?' Moderen siger: 'Glem det.'"
Når jeg hører de ting, jeg har gjort, tror jeg, at jeg var vanvittig.
- Syntes du, at hun var vanvittig? - Jeg kunne lide aben.
Som barn så jeg meget fjernsyn eller lyttede til filmmusik -
- eller sad og kiggede på skyerne.
Min far skældte mig ud. Han hadede, at jeg fik 7.
Men skolen sagde mig ikke noget.
Steven var påpasselig og opmærksom og på mange måder usikker.
Han var ikke som de andre børn.
Han var ikke stærk. Han blev mobbet. Det var hårdt.
De fleste af mine dæmoner var selvforskyldte sår.
De fandtes inden i mig. Det var min selvopfattelse.
Jeg havde ikke nogen selvtillid -
- da jeg voksede op.
Jeg var en ensom dreng.
Jeg tror, at det forklarer, hvorfor han ville lave film.
Det var en udtryksmåde, men også en flugt.
Det var en måde at få venner, som han ikke ellers havde fået -
- eller at møde piger eller at finde en mening.
Kameraet var blyanten. Jeg skrev via linsen.
Da jeg kunne sige "action" og "stop", tog jeg kontrol over mit liv.
TEENAGERE I NYHEDERNE
"KAMPPILOTER"
INSTRUERET AF STEVEN SPIELBERG
Jeg elskede film som "Flying tigers" og "Heltene fra Bastogne".
Film, som jeg havde set i tv. Jeg kunne se dem om og om igen.
De påvirkede mig. Mine første film handlede om anden verdenskrig.
I en lufthavn stod der fly fra anden verdenskrig.
Jeg filmede en ven med hånden på styrepinden -
- og klippede kampfilm ind, som forresten er filmet af John Ford.
Jeg lavede en film, der lignede en meget dyr produktion.
Det var jo den ægte vare.
I de film ser man evnen til at fortælle en historie uden ord.
Han brugte primitive special effects.
Når kugler ramte jorden, havde han vipper med jord.
Skuespillerne trådte på dem, når de løb.
Det hvirvlede støvet op, som om de blev beskudt.
Meget gav mening. Man så projektilbanen.
Selv om det var på 8 mm film, så man, at det var samme instruktør.
Jeg vidste ikke, om jeg ville få en karriere.
Jeg vidste, at det fyldte min tid og var sjovt.
Da filmen var klar, ville jeg lave en ny.
Jeg havde det godt, når jeg lavede film -
- men når jeg havde tid til at tænke -
- begyndte den uhyggelige hvisken.
Det var ikke sjovt at være mig mellem projekterne.
Det siges, at Steven Spielberg som ung var som genfærdet i operaen -
- og hjemsøgte Universal Studios.
Han brød ind på området på en eller anden måde.
Jeg tog rundturen og gik en tur om på bagsiden.
Man får en tissepause, men jeg kom aldrig ud.
Jeg ventede, indtil der var stille, og kom frem. Bussen var væk.
Det siges, at han gik op i tårnet og lavede et kontor på sjette etage.
Han blev der i seks måneder.
Det siges, at han tog et kontor og en telefon og satte sit navn på døren.
Som de sagde i "Manden, der skød Liberty Valance":
"Er myten bedre end faktum, så tryk den."
En gang sneg han sig ind på Hitchcocks indspilning -
- og så ham instruere, indtil han blev opdaget og smidt ud.
Steve lærte, kiggede på og stillede altid spørgsmål -
- til folk i faget, filmfotografer, lysmænd og klippere.
Det var Spielbergs uddannelse, men i højeste gear.
Jeg forsøgte at komme ind på filmskolen.
Mit gennemsnit var for lavt. Jeg fik afslag efter en samtale.
Universal blev min filmskole.
Steven var meget fokuseret.
Han glemte aldrig, at hans publikum i starten ikke var i biografen.
Publikum var studiernes chefer.
Han fandt ud af, hvordan man laver en film, der viser studiecheferne:
"Ja, jeg kan instruere. Dette er jeg i stand til."
Jeg så hans film og blev meget overvældet.
Jeg fornemmede, at han ikke var en almindelig ung filmskaber.
Sid Sheinberg var Universal Televisions direktør dengang.
Han sagde: "Sir, jeg så Deres film. Virkelig godt lavet."
"Jeg giver Dem en syvårig kontrakt, hvor De instruerer for Universal."
Han sagde: "Hvis du skriver kontrakt med os, vil jeg støtte dig -"
- lige så meget ved fiaskoer som ved succeser."
Han holdt sit ord.
Det var begyndelsen på den vigtigste relation -
- jeg kunne drømme om i branchen.
Steven var kendt som den ukronede prins. Han ville få succes.
Han instruerede Joan Crawford, da han var 20.
Det lærer man meget af.
Joan Crawford var det første SAG-medlem, jeg instruerede.
Jeg vil se noget.
Træer, beton, bygninger, græs, flyvemaskiner, farve!
Cassavetes sagde: "En filmskaber må ikke være bange."
Det er Steven ikke. Han filmede Joan Crawford til tiden hver eneste dag.
"Og det skal være godt."
Han skal have en vision. Scenerne skal have en vinkel.
Da "Night Gallery" havde premiere, blev det kritiseret, at jeg var ny.
Den yngste instruktør med kontrakt.
Producerne ville ikke ansatte mig.
De var meget fjendtlige. Jeg måtte altid bevise mit værd.
De betragtede mig som Sheinbergs dille.
Så han måtte finde arbejde til mig.
Jeg havde altid villet instruere. Og så kom Steven, og han er en knægt.
Jeg blev straks misundelig.
Steven kunne træde ind og sige:
"Her og her. Flyt den herhen. Giv mig 25 mm her."
"Stil den sådan. Se lige frem. Flyt den. Silhuet her."
Få optagelser var nok. Det var utroligt.
Steven omsatte automatisk ord til billeder i hovedet -
- næsten uden at tænke over det.
Der var en unik, visuel stemme, som man måtte lytte til -
- men også give frie tøjler.
I mine tidlige temaer blev en taber altid jagtet af ukuelige kræfter -
- både i naturen og af naturlige fjender.
Personen skal vokse med opgaven for at overleve.
Meget kom fra usikkerheden som barn. Det kom til udtryk i mit arbejde.
Jeg havde altid en stor mobber.
"Duellen" handlede om mit liv i skolegården.
Lastbilen var mobberen, og bilen var mig.
Jeg var hos Francis Coppola, og "Duellen" blev vist.
Jeg sneg mig ud og sagde: "Jeg vil se, hvad knægten har lavet."
Jeg var i tvivl angående Steven.
Jeg sagde: "Han er dygtig, men det er for meget Hollywood."
Jeg så "Amblin". Den var god, men meget pralende.
Den var vældig professionel. Vi andre lavede mere rå ting.
Jeg ville se den første halve time.
Jeg så det hele og sagde til Francis: "Han er utrolig. Du bør se filmen."
Det stod straks klart -
- at ingen bevægede sit kamera som Steven Spielberg.
Andre filminstruktører havde en fantastisk rumfornemmelse.
Orson Welles... Folk, der havde forstand på komposition.
Den måde, Spielbergs kamera, bevægede sig gennem en scene -
- og endte et sted -
- hvor den ændrede eller forstærkede følelsen...
Det var hans naturtalent.
Hvem ved, hvor det kom fra? Men det var hans egen teknik.
"Duellen" var en komposition med et interessant tema.
Den ukendte trussel...
Alle er blevet overhalet af en idiot.
Man har lyst til at køre om kap og gøre noget grusomt mod ham.
Han tog det og gjorde det til en lignelse.
Da ABC så "Duellen", blev de meget begejstrede -
- men til sidst, da lastbilen ikke eksploderede i et ildhav -
- sagde George Eckstein: "Folk er vrede, fordi den ikke sprængtes."
De bad os gå tilbage til klippet -
- og sprænge trucken. Jeg sagde: "Glem det."
Lastbilens død er så smertefuld.
"Jeg fik lastbilen til at dø langsomt."
Olien drypper fra rattet som blod. Hjulet standser langsomt.
Ventilatoren kører stadig, men lastbilen dør.
Det er lastbilens død, som publikum vil se.
Gerningsmanden bøder for det, han gjorde mod manden.
Jeg nægtede at sprænge lastbilen.
For Steven var tv'et et spændende lærred.
Han malede dygtigt på det.
Men han vidste, at lærredet ikke var stort nok.
"SUGARLAND EXPRESS"
Han ved, hvor vigtig filmkunsten er.
Steven instruerede "Sugarland Express" på en ny måde.
Alt blev lavet på stedet.
Halvdelen af filmen udspillede sig i en politibil.
Det var svært at gøre det -
- levende hele tiden med vinkler og alle de ting.
- Jeg ser lys. - At instruere er kameraarbejde.
Det er jeg på forkant med.
Jeg forbereder skuespillerne -
- koreograferer scenen, får kameraet med -
- og tjekker, hvor kameraet skal være, og sammensætningen.
Jeg kigger altid på linsen. Jeg vælger selv linsen.
Hans styrke er, at han instinktivt kan fortælle historier med billeder.
Sommetider ser jeg hans film på tv uden lyd -
- bare for at se billederne.
Pauline Kael, en af verdens største filmkritikere -
- skrev, at Steven -
- havde gjort filmhistoriens mest fænomenale debut.
Hun sammenlignede ham med Howard Hawks på grund af hans naturtalent.
I Spielberg så Kael en med en ægte filmfølelse.
Hun sagde også, at hun ikke vidste, om han havde dybde nok.
Hun så ingen tegn på en ny filmkunstner som Martin Scorsese.
I stedet så hun fødslen -
- af en ny generation i Hollywood.
Det er Martin Scorseses "Gaden uden nåde".
Det her er Brian De Palma, højrystet som altid.
George og Marcia Lucas, og det her er Steven.
Gør kameraet klar.
I 60'erne kom der en stor forandring i Hollywoods studiesystem.
Det var en ny verden -
- og der var også en ny frihed.
Dørene åbnede sig for unge filminstruktører -
- med vanvittige og tilsyneladende originale idéer.
Det var næsten som at komme uindbudt til en fest.
Folk var på vej ud, og vi kom ind.
Vi var besatte af film, men så det ikke som en karriere.
Der var George og Francis -
- og Marty og jeg...
Og så var der Steven. Vi kom fra forskellige verdener.
Alligevel var vi naturligvis glade for at være sammen.
Det var som et broderskab for filminstruktører.
George, stil kameraet på bordet.
Jeg skyder mod linsen. Løft det i sidste øjeblik.
Da jeg var med i "filmslynglernes gruppe" -
- var jeg endelig inde i varmen.
Vi var meget heldige at være en del af den tid.
Kulturen konvergerede.
Der var filmskabere, kunstnere, musikere og artister.
- Det var en frugtbar tid. - Her i bilen sidder Amy Irving.
Brian De Palma præsenterede os, da hun lavede "Carrie".
De begyndte at date. De var sammen og slog op.
Så fandt de sammen igen.
- En halvnøgen Amy. - Jeg syr igen.
Hun syr Stevens bukser til hans store dag.
- Den kommer snart. - Banke, banke på.
- Steven var en nørd. - Verdens herre!
En skøn nørd, men dog en nørd.
Han kunne ikke lide sport, stoffer og rock and roll -
- men han var lidenskabelig og entusiastisk.
Han elskede at tale om film. Hans entusiasme smittede.
- Steven havde den første biltelefon. - Den ringer.
Steven og jeg plejede at køre rundt og ringe til en pige og sige:
"Skal vi ses?" Hun sagde ja.
Og vi holdt allerede foran hendes hus.
Det virker ret fjollet nu -
- men dengang var det et mirakel.
Han var sjov at være sammen med.
Jeg er Julia Child, den franske kok.
I dag skærer vi kalkun til thanksgiving.
Vi kæmpede med vores første mislykkede forsøg -
- på at komme ind i Hollywood.
Men Steven arbejdede jo hele tiden.
Steven har altid været en studiemand, og hans tankegang -
- og metodik gik den vej. Han blev en mester i det.
Han var heldig, at den slags film, som han havde talent for -
- også var de film, som publikum kunne lide.
Vi er i Scorseses køkken og vil vise "Giganternes kamp".
Vi havde et godt sammenhold.
Vi havde den ene ting, der forenede os.
En slags galskab og en besættelse af film.
Vi rådspurgte hinanden og kritiserede hinandens værker.
Sådan var det, men vi konkurrerede alligevel mod hinanden.
"Kom og se min film. Sæt dig her. Lyden er bedst her."
Så gjorde vi den anden målløs.
Alle måtte gøre et bedre job for at imponere de andre -
- fordi Marty eller Francis havde lavet en film.
Det blev en ildprøve.
Man får et ægte grundlag og forhåbentlig ærlighed...
Måske ikke for ærligt...
George viste os "Star Wars" for første gang.
Men uden special effects.
Det var anden verdenskrig i sort-hvid med blå skærm fra produktionen.
Han forventede, at vi kunne se filmen.
Det var en børnefilm. Mine andre venner ville ikke -
- mene, at det var umagen værd.
- Kun Steven var entusiastisk. - George sagde: "Den bliver et flop."
Han var nedtrykt. Vi gik på en kinesisk restaurant.
Brian rejste sig og begyndte at råbe:
"Hvad sker der? Jeg forstår ikke historien."
"Hvem er den behårede mand? Hvor kommer de fra?"
"Hvad er sammenhængen? Jeg bliver vanvittig."
Brian skældte George ud. George rødmede.
George ville nok myrde ham. Men der kom noget godt ud af det.
Brian sagde: "Du må lave en gammeldags film -"
- og starte filmen med et forord på skærmen -
- der går opad og fortæller, hvad det er man ser -
"- og hvad mytologien er."
"Beskriv verdenen, og så kan vi nyde filmen."
Det var den berømte prologs fødsel.
Steven besøgte mig, da jeg filmede "Scarface".
Jeg lod ham filme colombianerne, der løber op ad trappen.
Hils på min lille ven!
Vi filmede kun folk, der blev skudt, i nogle uger.
Vi havde stor respekt for hinandens arbejde.
Vi forsøgte bare at hjælpe hinanden, når noget kunne forbedres.
Nu rækker jeg kameraet til vores nye filminstruktør Brian.
Det var en elendig kamerabevægelse.
Den værste nogensinde.
Han filmer mig i mørket. Man kan intet se.
Det var som i Paris i 20'erne.
Man samler en gruppe vanvittige mennesker -
- som er kontroversielle og oplever samme kamp.
Senere tænker man: "Hvordan kunne hele gruppen have succes -"
- og dominere filmindustrien?"
Hvordan skete det? Vi var bare nogle tosser.
Meget handlede om kærligheden til film -
- og at alle bare var desperate efter at lave film.
"NÆRKONTAKT AF TREDJE GRAD"
Åh gud.
Når man ser Stevens film -
- føler man, at man oplever noget mystisk -
- uforklarligt og poetisk. Man nyder enkle fornøjelser -
- såsom at blive skræmt, underholdt og forbløffet.
Jeg var inspireret af Stanley Kubricks -
- "Rumrejsen år 2001" og hans ekspressionistiske kunst.
Jeg ville hæve niveauet med "Nærkontakt".
Jeg ville have, at publikum sagde: "Jeg ser syner."
Men jeg vidste ikke, om det ville lykkes.
Det var risikabelt. Effekterne til "Nærkontakt" var helt nye.
Han filmede med et fjernstyret kamera -
- så kameraet gjorde, som han ville.
Det blev indspillet på båndet.
Når Doug Trumbull, special effect-chefen -
- gik tilbage til postproduktionshuset -
- kunne han kopiere kameraets bevægelse præcist.
Når man samler billederne, passer de perfekt.
For første gang har man bevægelige special effects.
Før skulle man sidde stille.
- Bevægelser ødelagde alt. - I dag gør alle sådan.
De kunne ikke lave special effects -
- hvis Steven og Doug ikke havde prøvet sig frem.
I "Nærkontakt" havde Steven sat meget på spil.
Columbia Pictures var tæt på konkurs -
- og satsede hele butikken.
Bankfolk og Hollywood ville have bekræftet -
- at "Dødens gab" ikke var en fiasko.
Steven bar et tungt ansvar på sine skuldre.
Men han måtte holde sig til det, han kunne.
Ellers ville filmen ikke blive god. Han gjorde det.
Han lavede den film, han havde drømt om.
Som barn viste min far mig meteorsværmen -
- og præsenterede mig for himlen som et sted med mirakler.
Eftersom det var sådan en smuk oplevelse -
- lovede himlen, at hvis der ville ske -
- et første møde mellem rumvæsner og os -
- ville det kun blive venligsindet og konstruktivt. En samtale.
Vi ved ikke, hvad de kan tale, forstå eller se.
Steven mente, at kommunikationen skulle være lyd og lys.
Først skulle matematik være sproget mellem intergalaktiske arter -
- men det ville blive mere følelsesladet med musik.
Jeg leder ikke bevidst efter film med en åndelig kerne.
Jeg har en åndelig side, der kommer til udtryk i mit arbejde.
Det eneste, der er betydningsfuldt, er, at jeg ubevidst -
- finder ting, der har et trossystem, som ligger hinsides vores forståelse.
"Nærkontakt" var en mere personlig erklæring -
- end de to tidligere film.
Han skrev manusset. Filmen betød meget for Steven.
Den kom fra en film, som jeg instruerede som 17-årig.
Det var en historie om en mands første møde med en ufo.
Der var ufoer i "Firelight", som jeg havde skabt.
Jeg så mange film og havde en liste over dem i hovedet.
Ved at se film med special effects kunne jeg regne det meste ud.
Han havde levet med "Nærkontakt", siden han var barn.
Han havde en klar vision om -
- hvordan filmen skulle føles, når man oplevede den.
Steven vil ikke lave små personlige film.
Han vil lave store personlige film.
Det er ikke rigtigt.
Jeg identificerede mig med Richard Dreyfuss' besættelse.
Jeg var Neary i den film.
Noget får fantasien til at lede efter noget -
- som han tror vil give ham et svar.
Han må gennemgå et kaos for at få vished.
Han var en kunstner, der forsøgte at nå dybden af sin fantasi.
På sin vis er "Nærkontakt" måske...
Det var den mest personlige film, jeg havde lavet dengang.
For den handlede også om en familie i opløsning.
Vi flyttede til det nordlige Californien.
Det gik ikke så godt mellem mine forældre.
En dag brød min far sammen. Jeg havde aldrig set ham græde før.
Jeg blev vred, fordi min far ikke var en mand.
Han græd som en lille dreng.
Jeg råbte "tudemikkel", så højt jeg kunne.
Jeg råbte "tudemikkel", indtil de smed mig ud af køkkenet.
Roy! Lov mig, at du rejser.
- Din tudemikkel! - Forsvind med dig!
Kom nu.
- Din tudemikkel! - Ti stille!
Min mor gik fra at være lykkelig -
- og elske livet -
- til at blive fortvivlet og sorgfuld.
Min mor kunne gå ind i stuen og spille Schumann og græde.
Hun græd, så hun ikke kunne se noderne.
Jeg sad og holdt hendes hånd. Hun sagde:
"Jeg er så ensom her." Jeg oplevede det samme.
Jeg vidste bare, at min far var tilfreds.
Så da min mor sagde, at de skulle skilles -
- vidste jeg ingen detaljer. Jeg anede ikke hvorfor.
Jeg ville ikke vide det.
Jeg blev forelsket i en anden.
Jeg var smaskforelsket i Bernie Adler.
Nu tænker jeg: "Hvordan turde jeg?"
Jeg var ligeglad dengang.
Alt handlede om, at jeg var ulykkelig.
Bernie havde været min fars bedste ven. Han var som en onkel.
Jeg fortalte ikke børnene, at hun stak af.
Jeg lod dem tro, at jeg stak af.
- Hvorfor det? - Hun var skrøbelig.
Det er hun stadig.
Jeg tænkte, at jeg ville blive mindre såret end hende.
Jeg elskede hende stadig.
Min far og papfar var venner. Mor giftede sig med fars bedste ven.
Det var grusomt gjort. Det er virkelig slemt.
Først senere forstod jeg, at det var svært for far.
Steve troede, at min far forlod os.
I mange år talte vi ikke med ham.
Steve gav ham skylden for -
- at forholdet gik galt.
Det var mit livs værste periode.
Jeg fortalte aldrig min far, at jeg var vred på ham.
Men jeg fremmedgjorde ham, og ikke omvendt.
Han ville have kontakt med mig.
Jeg begravede mig i arbejde -
- ligesom jeg så min far gøre, da han kom sent hjem -
- og arbejdede i weekenderne.
Jeg blev min far og en arbejdsnarkoman.
Jeg mistede kontakten til ham.
Det stod på i 15 år.
Jeg har læst om dig. Du har lavet fire film.
Jeg kunne kun finde fire film.
Du er ikke Hitchcock eller John Ford.
Du er berømt efter fire film.
- Kan du fatte det? - Om jeg kan fatte det?
Ja, det kan jeg. Jeg har instrueret fire film -
- men det føles som længere tid.
Han skabte sig et navn på en storslået måde.
"Dødens gab" tog verden med storm. "Nærkontakt" var ti gange større.
Steven var ved at opfinde sig selv.
Han vidste nok ikke selv, hvor det ville føre ham hen.
Som alle andre i den alder -
- tænkte han, om han var så god, som han troede, og det var han.
Hvad skal man lave efter "Dødens gab" og "Nærkontakt"?
Barren ligger på et vist niveau. Hvad gør man så?
Man mander sig op og hopper over barren igen.
Min første idé til "E.T." omfattede ikke et rumvæsen.
Temaet var, hvordan skilsmisse påvirker barndommen -
- og traumatiserer børn.
Fars skjorte.
Husker du, at han tog os med til baseballkampe -
- og i biffen, og vi havde popcornkrig?
Filmen skulle handle om -
- at fylde et ensomt barns hjerte.
Jeg, menneske.
Dreng, Elliott.
Hvilken utrolig begivenhed ville det kræve -
- at fylde Elliotts hjerte efter tabet af sin far?
Det ville kræve noget så utroligt som et rumvæsen.
Som filmskaber kan Steven skabe overjordiske -
- næsten umulige scenarier, men i et forstadsmiljø -
- med rigtige familier og mennesker.
Man oplever andre verdener -
- det ydre rum, rumvæsner og usandsynlige scenarier -
- fordi det er forankret i mennesker og deres historier.
Han er fra det ydre rum. Vi bringer ham til hans rumskib.
- Kan han ikke stråle sig op? - Det her er virkeligt, Greg.
"E.T." var en amerikansk forstadshistorie.
Jeg voksede op i en forstad.
Mine film fra 70'erne og 80'erne -
- viste, hvad jeg kendte til.
Forstaden var min religion. Familierne samles.
Ingen bliver skilt. Ingen er uvenner. Det var selvfølgelig forkert.
- Måske var det indbildning. - Det er umuligt.
- Det var nok et misdannet barn. - Et misdannet barn.
En alf eller en nisse.
Slet ikke, penisånde!
Elliot! Sæt dig ned.
Far ville have troet på mig.
Så ring til far og fortæl det.
Han er jo i Mexico med Sally.
Hvor ligger Mexico?
Jeg så min barndom gennem familien -
- og de unge fantastiske skuespillere.
Når Steven arbejder med børn, skaber han en legesyg stemning.
Du trækkes tilbage. Hold fast her.
Ikke som når man taler babysprog med børn.
Han kommunikerer virkelig med dem -
- og de forstår det straks.
Nu vender han sig mod dig, og han åbner øjnene.
Giv E.T. det der herlige skrig.
Sig replikken igen. "Kommer de?"
Træk vejret. Vær mere ivrig.
- Kommer de? - Nej. Vær mere ivrig.
- Betyder det, at de kommer? - Mere. "Kommer de?"
- Betyder det, at de kommer? - Ja!
Han måtte være lidt far og lidt ven -
- men mest af alt var han en iagttager.
Han syntes, at børnene var sjove.
Det er halloween.
- Hej, skat. - Hej, mormor.
Drew, det her er til dig. Det er dit æble.
Jeg ville filme "E.T." i kontinuitet.
Det giver børnene en sammenhæng.
Så morgendagen er morgendagen i manusset.
Og i går var i går i manusset.
Det giver små børn en tryghed -
- at de oplever livet i en historie.
Nu lægger de maskinen på hans bryst.
De giver ham stød for at genoplive ham.
Når de giver ham stød, larmer det meget.
Det får dig til at hoppe og græde mere.
De sætter den på brystet og trykker på knappen. Det siger bang.
Er du okay?
Du må også tørre dukkens ansigt.
Tak.
I mange år tænkte jeg over, hvorfor alle elskede filmen. Så slog det mig.
Der findes ikke to mennesker på Jorden, der er mere forskellige -
- end mennesket og rumvæsnet.
Kom.
Bliv.
Hvis Elliott, moderen, den lille pige -
- og videnskabsmanden alle kunne elske, forstå -
- og nærme sig hinanden og skabe et bånd til dette væsen -
- så kan to mennesker på Jorden det også.
Det var formentlig den dybere mening i filmen -
- og det må have berørt noget. Det er ikke mange film -
- som stadig elskes af alle 40 år senere.
Den rørte ved noget.
En vilje til at overskride grænser -
- og nå andre mennesker.
Jeg vil være lige her.
Farvel.
Det er svært for en filminstruktør -
- at presse et barn til at lave en dramatisk sekvens.
Man manipulerer dem jo til et vist punkt.
Men Steven vidste, hvordan man skulle bringe dem -
- til mørke steder -
- og stadig håndtere dem varsomt.
Børnene i Spielbergs verden er måske sårbare og ulykkelige -
- men de er også vældig magtfulde og heltemodige.
Alle mine film med børn handler om nødvendigheden af -
- at hjælpe børnene med -
- at tage kontrollen over historien eller deres liv.
Steven ser intuitivt på verden -
- gennem en uskyldig linse. Det gør børn også naturligt.
Det blev den linse -
- som han brugte til at fortælle historier.
Jeg læste en interessant overskrift om dig.
"Spielberg skaber film og en formue, mens han bliver voksen."
"Han er et stort barn." Betragter du dig selv sådan?
Ja, det er formentlig rigtigt. Hvordan definerer man et stort barn?
Er det ansvarsfuldt eller uansvarligt?
Jeg tror, man må være ansvarsfuld.
Men man må ikke miste barnesindet.
Det holder en ung, og man bevarer forståelsen.
Det får én til at smile.
Jeg ved ikke, hvordan det er at blive voksen.
Jeg var kæk efter både "Dødens gab" og "Nærkontakt" -
- og ville lave en komedie. Hvorfor ikke? Jeg kunne lave hvad som helst.
Jeg har humor og griner ad sjove film.
Hvorfor ikke lave en komedie?
Jeg følte mig ret usårlig.
Jeg kan forsikre jer om, at ingen bomber vil falde her.
Bob Zemeckis og Bob Gale skrev et manus.
Jeg bragte humoren og budgettet til bristepunktet.
Jeg ville sprænge ting i luften og få publikum til at le.
"Undskyld, hvor ligger Hollywood" var en krigsforbrydelse. Stor fiasko.
Jeg blev helt knust.
Det var en følelse af fiasko, den kolde tomhed -
- hvor alt, der minder om filmen, giver en kvalme.
Man bare vil stikke hovedet i busken.
I det efterfølgende år gemte jeg mig meget.
Min ven George Lucas reddede mig.
George sagde: "Hvad vil du nu lave?"
Steven ville lave en James Bond-film. George sagde: "Jeg har noget bedre."
"Om en arkæolog, som jagter overnaturlige artefakter."
- Steven sagde: "Vi laver den." - Han er ikke en almindelig helt.
Han er ikke et halvfabrikat, der bliver en drømmehelt.
Der er et menneske indeni.
Derfor tog folk Indiana Jones til sig.
- De forsøger at dræbe os! - Det ved jeg, far!
- Det er noget nyt for mig. - Det oplever jeg hele tiden.
Det er en eventyrfilm fuld af spænding.
Det er ren eskapist-underholdning.
Det skulle blive en B-film.
B-film er sjove, fordi de ikke tager sig selv alvorligt.
De laves hurtigt og sjusket. Man snyder for at spare penge.
Pyt med, at det ikke bliver "Lawrence af Arabien".
Vi gik til studierne og forstod ikke, at Steven ikke havde et godt ry.
Han overholdt aldrig budgettet eller tiden. Alle studier sagde nej.
Nogle ville lave den med en anden filminstruktør.
"Steven overskrider de 20 millioner."
Steven sagde: "Jeg lover det."
"Vi kan godt lave den for 20 millioner."
Mine tre sprængte budgetter med "Dødens gab" og "Nærkontakt" -
- lærte mig at spare. Det kom "Indiana Jones" til gode.
Han ville bevise noget, men ville ikke svigte mig.
Det var ikke et studie. Det var os.
Fredag aften. Lykkes det ikke, mister vi scenen.
Mister vi scenen, bliver der ingen film.
Og så er vi på spanden.
George sagde: "Giv mig hånden, og lov mig dette."
"Er den et hit, laver du to til." Det var et fantastisk samarbejde.
- Far! - Hvad?
Hop hen mod ildstedet.
"Indiana Jones" handlede altid mest om film.
De fulgte visse filmskabeloner, som tillod dem at lave fjollede ting.
"Indiana Jones" havde noget, som jeg elskede.
Harrison faldt ned fra en klippe. Hans venner troede, at han var død.
Harrison kommer op uden sin hat, fordi han faldt ned fra en klippe.
Og en mystisk vind blæser hatten ind i billedet.
Filmene blev lavet til et publikum.
For dem, der gik i biografen.
De blev lavet for at underholde, men kan også være følelsesladede.
Og de kan være kløgtige.
Men de skal underholde.
Steven og George fandt ud af, hvordan man brugte filmen -
- til at underholde publikum på en måde, som få andre instruktører kan.
I filmens 100 år lange historie har én filminstruktør -
- kun én, indtjent en milliard dollars, Steven Spielberg.
Steven er historiens mest kommercielle filminstruktør.
Det skyldes nok, at han forstår, hvordan biograferne -
- får publikums følelser frem.
Tanken om at lave film, som blev fænomener -
- tiltalte Steven meget.
Men nogle mennesker hadede ham -
- fordi han ødelagde film. William Goldwin skrev -
- at Steven og George Lucas havde ødelagt Hollywood.
Nogle så Spielberg som en hæmmende kraft. Han skabte -
- en tom virkelighedsflugt, der ændrede film.
Da markedsføringscheferne kom til studierne i 70'erne og 80'erne -
- stod det klart, at de kun så dollartegn.
Det er ikke Spielbergs skyld.
Se på Pauline Kaels anmeldelse.
Hun sagde, at han var en entertainer -
- som vidste, hvad publikum ville se.
Hvorfor sige undskyld for det?
Vil du kommentere det, en anden instruktør har sagt?
"Spielberg er ikke som Mike Nichols og Barry Levinson."
"Underholdning har sin plads -
- men den skal ikke forveksles med kunst eller kvalitetsfilm."
Af og til synes jeg, at sådanne udtalelser er prætentiøse i sig selv.
Det antyder, at kunst er alvorligt og ikke kan -
- berøre en eller foregå på en cykel med E.T., som flyver forbi månen.
At det ikke kan være kunst.
Hvis man laver sådanne film, der er så indbringende som hans...
Hvis man laver underholdning -
- eller noget, som folk kan lide, der er mainstreamunderholdning -
- så tror jeg, at det vil blive mødt af mistænkelighed.
Hvordan kan vi tage dig seriøst som kunstner?
Kom så, min pige. Jeg venter på dig.
Hvis du skærer mig, slår jeg dig ihjel.
Jeg ledte efter en ny måde at opfatte mig selv på.
Hvis jeg ikke bevidst ville afvige og bevise noget -
- over for mig selv og andre -
- havde jeg ikke lavet "Farven lilla".
Det var min første modne film, der tog et vigtigt humanistisk emne op.
Jeg fyldte 40 og betragtede livet lidt mindre optimistisk.
Det var en følelsesladet rejse, som jeg ville foretage.
Jeg har måttet kæmpe hele livet.
Jeg måtte kæmpe mod min far og mine onkler.
Jeg måtte kæmpe mod mine brødre.
En pige er i fare i en familie med mænd -
- men jeg havde aldrig troet, at jeg skulle kæmpe i mit eget hus!
Jeg elsker Harpo.
Det skal guderne vide -
- men jeg dræber ham, hvis han forsøger at slå mig.
At Steven overhovedet ville arbejde med dette materiale var stort.
Man berører et område, hvor folk bliver vrede, hvis man begår en fejl.
Han ville både vise afroamerikanernes verden -
- og matriarkens verden -
- med patriarkens undertrykkelse gennem vold.
Jeg tror, at han ville teste sine grænser på en ny måde.
Han presser sig selv, men ikke for vidt -
- i forhold til publikums og sin egen sympati.
Han spørger aldrig, hvad jeg føler, eller hvordan jeg har det.
- Han lægger sig på mig og gør sit. - Gør sit?
Miss Celie, De lyder, som om han går på toilettet på Dem.
Sådan føles det.
Jeg fik kritik af anmelderne -
- fordi jeg bevægede mig væk fra Shug og Celies kærlighed -
- og fordi scenen, hvor Shug viser Celie sin vagina, ikke er med.
Det havde forandret følelsen i hele filmen.
Jeg viste ikke figurerne helt nøgne som i bogen.
Det havde jeg måske gjort ti år senere.
Jeg var frygtsom og lidt forlegen. Jeg var ikke den rette til det.
Steven fortalte den historie, som Alice havde skrevet.
Han forsøgte at gøre det ud fra sin personlige synsvinkel.
Han kunne aldrig være gået så vidt som bogen.
Bogen blev værdsat, fordi den var rå og realistisk -
- og han var ikke kendt for at være nogen af delene.
Han bad om det ved at give sig i kast med det.
Ingen ønskede, at Spielberg skulle blive en rå filmskaber.
Sådan var han ikke.
Men i "Farven lilla" var farverne præcise.
Scenerne var bygget op fra grunden, som han ville have dem.
Filmen er så falsk og Disneyagtig.
Han ville gøre filmen smukkere, end bogen var. Det var typisk Steven.
Det gælder alt det, han laver.
Det gælder også livet.
Jeg har et barn på vej, og det vil forandre mit liv.
- Det har det allerede. - Er du nervøs?
Jeg er overhovedet ikke nervøs.
Det er det bedste, der er sket for mig og Amy.
Vi glæder os.
Amys og min skæbne var at bringe Max til verden, og det var så smukt.
Før det vidste jeg ikke, hvad et liv var.
Jeg troede, at livet begyndte med...
..."action" og så "tak".
Da min mor og far blev skilt, ville jeg gøre mit bedste -
- for ikke at blive skilt, hvis jeg blev gift.
Men det gjorde jeg.
En skilsmisse er altid smertefuld -
- især for mig, fordi jeg er et skilsmissebarn.
Jeg husker følelsen.
Jeg var ked af, at Max skulle opleve det.
- Mit fly! - Jamie!
Mor? Mor?
"Solens rige" handler om en dreng i Shanghai -
- som skilles fra sine forældre under Japans invasion.
- Mor! - Jamie!
Han undergår en utrolig forvandling -
- og modenhedsproces.
Jeg udnyttede min stærke side -
- og viste krigens barske virkelighed set fra et barns synsvinkel -
- og især gennem dette barns øjne.
Den var baseret på J.G. Ballards oplevelser i en japansk fangelejr.
Jim var en fortabt dreng, der forsøgte at finde sin plads i verden.
Den handler om at blive voksen for hurtigt -
- og miste ens trygge holdepunkt.
Når ens tryghed er væk -
- bliver man en overlever, og man bliver hurtigt voksen.
Det er en film om børns ukuelighed.
Om en utrolig overlever, som har mere styrke -
- end nogle af de voksne omkring sig.
Den er lavet i en traditionel episk filmskaberånd.
På det sportsstadion til sidst, hvor alle varerne -
- alle de stjålne ting er... Surrealismen i det -
- og hvad det får én til at føle lige der...
Man føler, at verdenen og civilisationen var i opløsning.
Så sker der foruroligende nok noget endnu smukkere.
Det er skæret fra atombomben.
Det er som en sjæl, som svæver til næste liv.
Mrs. Victor.
Det er meget poetisk og symbolsk.
Der var krig og død og ægte rædsler.
Det var enden på Spielbergs barns uskyldighed.
Det var en fantastisk film, men for mig -
- blev den unødvendigt blød eller sentimental.
Han kan lide den følelse. Det er en del af ham.
Dengang blev han ikke affærdiget af anmelderne, men de var skeptiske.
"Vil han nu lave seriøse film?"
Det er en frygtelig ting at sige om en kunstner.
Det sårede ham.
Ingen kunstner vil sættes i bås -
- som om andre mennesker bestemmer, hvem de er.
Da Steven begyndte at udforske andre mere alvorlige historier -
- ville de ikke lade ham gøre det.
"Hvor vover du, Steven Spielberg?"
"Vi har besluttet, at du laver den slags film, så hvorfor gør du dette?"
Han laver ikke intellektuelle film -
- men Steven brugte måske filmene som springbrætter.
Han vidste ikke, hvor han var på vej hen, men han trænede sine muskler -
- for at føle, at han kunne nå derhen.
I mit livs første minde lå jeg i en barnevogn.
Min mormor og morfar var sammen med mig.
Vi gik ind på et underjordisk sted.
Der var en rød lampe oven over to døre.
Jeg nærmede mig den røde lampe.
En masse gamle mænd, kun mænd, messede noget.
Den røde lampe var det evige lys, Ner Tamid. Det er mit første minde.
- Tror du på Gud? - Ja.
- Fortæl om det. - Det kommer fra mine åndelige...
...ikke åndelige, men religiøse rødder og min familie.
Mine bedsteforældre påvirkede mig stærkt.
Min morfar Fievel spillede guitar og sang på jiddisch og russisk.
Min mormor Jenny lærte ungarske holocaustoverlevende engelsk.
Vi var ortodokse.
Tradition var en stor del af min familie.
Religiøse studier og hebraisk skole og bat mitzvah for mine søstre.
Men vi boede altid i områder uden jøder.
Der var stor kulturel forskel på jøder og ikke-jøder dengang.
En gang stod der børn udenfor -
- og sang, at familien Spielberg var beskidte jøder.
Jeg oplevede at være udenfor -
- og blive drillet og diskrimineret.
Jeg ville bare passe ind, og det var ikke muligt som jøde.
Min morfar kom og boede hos os i en uge.
Jeg legede udenfor. Min morfar stillede sig på trappen -
- og råbte mit hebraiske navn Shmuel, så højt han kunne.
Mine venner spurgte: "Mener han dig? Det er dit hus."
Jeg benægtede straks, at det var mig.
"Han må kalde på en anden." "Hedder du Shmuel?"
Mine venner grinede. "Hvad betyder Shmuel?"
I baggrunden hørte man min morfar råbe Shmuel med russisk accent.
Steve ville ikke være jøde.
Fordi det gjorde os for forskellige fra de andre.
En familie, hvor faderen ved bedst, var det, han længtes efter.
Jeg begyndte at benægte, at jeg var jøde.
Jeg benægtede alt, hvad jeg havde accepteret som barn.
Jeg ville ikke acceptere det, hvis det gjorde mig udstødt.
Jeg skammede mig over mig selv. Jeg skammer mig stadig -
- når jeg husker tilbage på den lange periode -
- hvor jeg ikke ville være jøde.
Da jeg først mødte Kate -
- skete der noget, som kun sker på film.
Det er en forfærdelig kliché, men jeg hørte klokker ringe.
Det var kærlighed ved første blik.
Katie var selvsikker, og det gjorde mig tryggere.
Vi forstod hinanden.
Vi kunne tale om alt. Jeg kunne ikke slå hende ud af hovedet.
Kate kom ind i min verden og mit liv -
- dybt fascineret af jødedommens traditioner og historie.
Hun ville giftes med mig som jøde -
- og konverterede til jødedommen før vielsen.
Hun følte, at hun var kommet hjem, og at hun hørte til der.
Da hun studerede jødedommen, begyndte Steve at værdsætte den igen.
Kate gav Steven noget, som Steven ikke troede, at han kunne få.
Hun var så engageret i tanken om en familie -
- i sin reneste form -
- at det både gav ham en lykke, han ikke troede, han kunne få -
- og bidrog til hans udvikling som kunstner.
I 1982 bad Sid Sheinberg mig læse "Schindlers liste".
Han så det som min skæbne at lave filmen.
Han sørgede stædigt for, at jeg læste den og ikke gav op.
Han var formentlig bange for at lave den.
Han havde bogen i ti år, før han var klar til at lave den.
Han sagde: "Jeg ved, når tiden er inde."
Og så var tiden inde.
Den første dag ankom vi til Auschwitz' porte klokken 05.30.
Det var bidende koldt -
- og hundredvis af statister var klædt i de stribede pyjamasser -
- og der var tyske vagter og schæfere, arrige hunde.
Intet kunne have forberedt mig på Auschwitz.
Jeg ville filme, hvor det fandt sted. På de rigtige steder.
Da jeg kom til Polen, indså jeg, at jeg legede med ilden.
Han var ude af sig selv.
Han var så sårbar og gik frem og tilbage.
Jeg kunne se, hvor vigtigt filmens emne var for ham.
Han fortalte sin families historie.
Hans stammes. Jeg forstod, at emnet tyngede ham meget.
Jeg sagde: "Det er ikke en dokumentar, men vi viser -"
- ting, som fandt sted der, hvor I står."
Jeg sagde også: "De af os, der er jøder -
- ville ikke kunne have stået her i 1943."
Det kunne ikke bare blive en ny film og ligne noget, jeg havde lavet før.
Jeg måtte håndtere materialet og stedet med ærbødighed -
- og jeg måtte gøre det til en stille produktion.
Vi filmede på hellig jord.
I Krakow føltes det som at filme på en kirkegård -
- og det ændrede mit syn på biografen.
Filmen adskiller sig fra alt, jeg har lavet før.
Jeg forsøgte at lave den uden fine tricks, linser og kraner.
Jeg forsøgte at tage redskaberne -
- fra mine film og smide dem væk.
Jeg havde aldrig brugt håndholdt kamera, men det ville jeg gøre her.
For alles skyld ville jeg skabe en følelse af -
- at vi var der på det tidspunkt.
Farvel, jøder!
Jeg spekulerer på, om synagogen er en god baggrund -
- eller om parken er bedre.
Steven sagde: "Det er som min første film."
"Jeg laver ingen storyboards." Det gav ham et adrenalinkick.
Jeg har aldrig mærket sådan en energi og fokusering.
Hans liv er biografen. Han er ikke en intellektuel filminstruktør.
Han mærker tingene intuitivt og følelsesmæssigt.
Han var som en abstrakt kunstmaler med sit lærred -
- og en palet med utrolige farver -
- som ikke vidste, hvilken farve han ville starte med.
Men når han havde valgt en farve, spillede han på alle tangenter.
Nogle gange løb han faktisk med kameraet -
- for han filmede meget selv med et håndholdt kamera.
Han løb frem og tilbage og sagde: "Kom med, hurtigt" -
- mens han fik en idé. Vi løb efter ham og sagde: "Hvad?"
Han blev inspireret. Han så noget.
Vi kæmpede med det ufattelige. Som karakterer og skuespillere.
Vi tog et skridt ad gangen -
- for at fortælle historier, som Elie Wiesel siger.
Vi tog skuespillerkrigerens kappe på, kan man sige.
Hvis man udvander det og gør alt sentimentalt -
- mindsker man det slag, som publikum er nødt til at føle.
Dit kort, jøde! Dine papirer, jøde!
Dine papirer, jøde!
- Ind på række. - Dine kort!
I ghettoscenen vidste jeg, at jeg måtte følge manusset.
Jeg kunne mine replikker, men var i chok. Jeg spillede ikke.
Det smukt iscenesatte kaos kan man ikke gentage eller glemme.
Oskar Schindler var en selskabelig mand.
Han var en andenklasses forretningsmand og en skummel figur.
Han var en levemand, elskede kvinder og sprut og var en livsnyder.
Sådan var han. Han gjorde en imponerende ting.
Han reddede over 1100 jøders liv.
Der var noget uforklarligt mystisk ved hans karakter.
Man kunne ikke forstå, hvorfor han gjorde, som han gjorde -
- men vi lod publikum selv finde ud af det.
Jeg røg dengang.
Steven ryger ikke, men viste, hvordan man røg i nærbillede.
Han sagde: "Kig mod bordet. Du ser tre højtstående nazister."
"Tag et hiv af cigaretten. Nej, gør det igen."
"Hold fingeren der. Tag et hiv. Lad røgen omgive ansigtet."
"Gør det igen."
"Tag hånden langsomt væk." Han sagde, hvordan jeg skulle trække vejret.
Jeg fortalte det til Ben Kingsley samme aften.
Jeg sagde: "Ben, hvis hver scene er sådan, er jeg en marionetdukke."
"Jeg vil ikke være en marionetdukke. Jeg er 41."
Jeg husker, at Ben sagde: "En stor dirigent...
...skal bruge en stor solist."
"Stol på det."
"Gør, som han siger. Kæmp ikke imod." Så det gjorde jeg.
Jeg åbnede mig for Steven.
Min far sagde altid, at man behøver tre ting i livet:
En god læge, en tilgivende præst og en kløgtig revisor.
De første to har jeg aldrig haft brug for -
- men den tredje...
Itzhak Stern var den karakter, jeg lignede mest, som jeg så det.
Foregiv det nu bare for guds skyld.
Jeg sagde til Ben: "Du er Oskar Schindlers samvittighed."
"Du er også den, der får mig til at forstå Oskar Schindler."
Jeg forsøger at sige tak.
Jeg kunne ikke have gjort det uden dig.
Det, man opfatter om Schindler, afhænger af, hvordan man ser på ham.
Selv tak.
Meget få instruktører respekterer stilheden lige så meget som Steven.
Han fanger hver eneste gestus foran kameraet og bruger den.
Hans fornemmelse for det ægte og nærværende er vældig stærk.
Han ville undgå klichéer om nazisterne.
Det forstod jeg allerede den første dag.
Såsom at Amon hoster: "Undskyld."
Han fik nogle banale skavanker.
- Har De nogen spørgsmål? - Hvorfor er bilen åben? Jeg fryser.
Der er skuespiller- og filmtricks, som viser, at nogen er ond.
Han ville sige: "Han gør sit arbejde. I bestemmer, hvad I mener."
Jeg har en idé. Kan vi kun have lys på deres mund?
Jeg ville netop sige... Nej, ham.
Jeg vil have lys oppefra og have skygger her.
Jeg vil bare sikre mig, at det ikke er for soleklart -
- at figuren er ond, med lyset oppefra.
Alt handler om lys og skygge.
Hvordan skuespillerne og scenen belyses.
I "Schindlers liste" var Amon Göth smukt belyst.
Han var smukt belyst forfra.
Han var ikke et mysterium.
Man behøver ikke at forstærke hans ondskab med belysning.
Oskar Schindler var en forvirrende person.
Han kom til Polen for at tjene penge. Det var glamourøst, men gådefuldt.
I løbet af filmen fik han mere lys forfra. Skyggerne forsvandt.
De er et godt menneske.
Han lærer, hvem han er.
Pigen i rødt fandt sted i virkeligheden.
Schindler sad på hesteryg og så folk blive anholdt.
Han så en lille pige i en rød frakke.
Trods massakren så han kun pigen, der gik ned ad gaden.
Han kunne ikke tage øjnene fra hende. Hvorfor blev hun ikke anholdt?
Svaret var, at hun ville blive taget senere. Hun ville ikke overleve.
Under ghettoens afvikling -
- da de lastede folk på lastbiler og skød ældre, lod de hende være.
Det oplagte mål gik fri. Det handlede mindre om Schindlers forvandling -
- og mere om, at verden nægtede at se Holocaust -
- og det industrialiserede massemord.
Kan De fatte det? Som om jeg ikke havde nok at gøre.
Jeg må finde og brænde alle klude, der ligger begravet her.
- De sender alle til Auschwitz. - Hvornår?
Så snart jeg kan arrangere det.
Måske om 30-40 dage. Det bliver sjovt.
Den lille pige i rødt symboliserer Holocaust -
- og al dens ondskab. Ingen gjorde noget ved det, selv om de kunne.
Jeg klargjorde en scene, som var følelsesmæssigt barsk.
Steven kom ind den aften. Vi tog ud til det sted, han boede.
Jeg viste ham scenen, og han kiggede på den.
"Mike, jeg kan ikke klare det."
Han gjorde sådan. "Jeg kan ikke klare det."
"Det er for svært." Og så gik han.
Jeg kom hjem og brød sammen.
Kate var ofte med på indspilningen. Vi græd ofte sammen.
Hun holdt mig i gang under hele produktionen.
Vi var i Krakow i fire måneder.
Følelsesmæssigt var det min sværeste film.
Filmen handler ikke om Holocaust med stort "H".
Det er et særligt vindue til fortiden.
Nu havde en mainstreaminstruktør skabt en film -
- som nåede et stort publikum -
- inklusive folk, der måske aldrig havde hørt ordet Auschwitz.
Pludselig fik Steven en idé til filmens slutning.
Han ville flyve os til Jerusalem.
Vi skulle filme ved Schindlers grav.
Jeg ville have flere beviser i filmen -
- som viste, at denne historie fandt sted.
Det var modigt gjort. Det var virkelighedens mennesker.
SCHINDLERS JØDER I DAG
Det var en central begivenhed i Stevens liv.
Han kunne ikke tage fortjenesten fra filmen.
Han ville give noget tilbage og grundlagde Shoah-stiftelsen -
- som dokumenterede historien -
- og fangede den, så folk ikke ville glemme den.
Shoah-stiftelsen er et forsøg på at høre ekkoet af en tabt historie.
Den er forbundet til ham som fortæller. Det ligger i hans dna.
Han har tusindvis af vidneforklaringer.
Ikke kun om Holocaust, men også om Rwanda og Bosnien.
"Schindlers liste" har skabt et utroligt eftermæle gennem Steven.
TIL MINDE OM SEKS MILLIONER MYRDEDE JØDER
Oplevelsen med "Schindlers liste" fik mig til at forsone mig med -
- alle de forfængelige grunde til, at jeg gemte mig -
- for min jødedom.
Den gjorde mig stolt over at være jøde.
I 1993 vandt "Schindlers liste" en Oscar for bedste film -
- og Spielberg for bedste instruktør.
Der er perioder i filmens historie -
- hvor hændelser kolliderer og skaber noget nyt.
- Det gjaldt "Jurassic Park". - Hold den der!
Det var starten på den digitale æra, hvor hovedfigurerne var digitale.
Ingen havde gjort det før.
Steven sagde: "Jeg vil have ni meter høje dinosaurer i scenen -"
- som skuespillerne kan fungere med, og de skal kunne løbe."
Vi skulle have 60 panoramascener med 60 hele dinosaurer -
- som ikke så mekaniske ud.
De skulle kunne løbe og dreje rundt.
Først talte jeg med proteseeksperter -
- og forlystelsesparker for at få nogle idéer.
De sagde: "Vi kan bygge dem, men de kan ikke løbe."
Steven sagde: "De skal kunne løbe."
Skubbeteamet skal ind nu.
Hele den udvikling fandt sted.
Samtidig ringede Dennis Muren til mig -
- og sagde: "Jeg arbejder med noget i computeren, der kan være utroligt."
Luk buret!
Vi fløj op til ILM og gik ind på et kontor.
Der var en computer, og Dennis sagde: "Se her."
Han trykkede på en knap, og en dinosaurus løb.
Der var ingen modeller og kameraer.
Vi havde aldrig set noget lignende.
Det var et stort øjeblik, hvor man indså... "Åh gud."
- Åh gud. - Der har vi den.
Det er fremtiden. Jeg troede ikke mine egne øjne.
Jeg kunne ikke tro det. De var levende og ægte.
Det var så spændende. Vi sprang op. Vi havde aldrig set noget lignende.
Jeg overdriver ikke, men det var som det øjeblik, da filmen fik lyd.
Det var et nyt værktøj, som ville blive stort.
Det var et enormt eksperiment.
Det var vildt at se deres hjerner arbejde, mens vi filmede.
De justerede et billede. Steven blev ivrig.
Man opsluges af de drømme, han bygger, og magien.
I scenen, hvor vi opdagede dinosaurerne -
- filmer han mig og siger: "Jeff, du ser den. Kig nu."
"Bliv ved med at filme. Er den ægte? Er det et trick?"
"Du begynder at grine uden grund. Grin lidt mere. Sådan."
"Nu er du forundret igen og helt stille."
"Jeg har det, jeg skal bruge." Han ved, hvad han behøver.
Våben og ansigterne og mod højre til Bob.
"Jurassic Park" er en advarsel.
Vi står på kæmpernes skuldre og skaber den næste store ting -
- men vi tager ikke ansvaret for vores skabelser.
Det er en gammel slidt science-fiction historie.
Den bragte Godzilla op fra dybet.
Man leger med atomkraft og får Godzilla.
Mange dystre temaer i "Jurassic Park" handler om Pandoras æske.
Genmanipulation er ikke filmens eneste tema.
Den digitale revolution bryder ud gennem hegnet.
Det var en helt ny fortællekunst.
Man kan gøre, hvad man vil.
Man begrænses ikke af plastik, metal eller tyngdekraft.
Alt kan lade sig gøre.
Det var slutningen på en æra og starten på en ny.
Steven er mester i at tilføje effektscener med en hensigt.
De skal fremme fortællingen -
- og gøre den til en ny rejse, som man aldrig har set før.
Det kan være et rumskib, en dinosaurus eller en ufo.
Det kan være en rød frakke, som en har på i en sort-hvid scene.
Det er en del af det emotionelle landskab i hans historie.
I Spielbergs film har jeg aldrig følt -
- at teknikken ødelægger historien. Det er svært at opnå.
De øjeblikke, der skal føles spontane og ægte på lærredet...
Der er 200 mennesker. Halvdelen skabes et halvt år efter -
- og halvdelen et halvt år før.
Ingen vidste, om "Jurassic Park" ville fungere.
Den kunne være blevet en katastrofe.
Men det var den rette mængde af iver og frygt for Steven.
At lave en film skal skræmme en lidt, ellers gør man ikke sit bedste.
"Schindlers liste" var en tre timer lang sort-hvid film om Holocaust.
For Universal var det vanvittigt.
Hvem giver den film grønt lys?
De computeranimerede dinosaurer var en endnu større risiko.
Man siger: "Jeg satser hele mit ry som fantasyfilmskaber -"
- på computerdinosaurer."
"Jeg sætter også min troværdighed som kunstner på spil."
"Og jeg gør det på 12 måneder."
Det virker indlysende nu, men der var ingen garantier.
Det må have været en ret skræmmende periode.
Man satser jo hele butikken.
Men det gik godt for Steven.
Det gav ham det mest succesfulde år, en filminstruktør har haft.
Det er mit største tekniske mesterværk, Schpiel-Borg 2000.
Intet er sparet væk.
Din legekammerat, Pinky, er en avanceret kybernetisk klon -
- af en af Hollywoods mest magtfulde personer.
Hvis hans salgstal stemmer, kan han blive verdens hersker.
Steven er verdens mest kendte instruktør.
- Lyt. - Hvad?
Steven, du har lavet så mange film. Hvornår laver du den største?
- Hvad mener du? - En, som fungerer for publikum.
Mr. Spielberg.
Han er magtfuld inden for filmbranchen.
Han driver et firma og er både producer og filminstruktør.
En filmskaber kan ikke få en bedre producer end den bedste instruktør.
Han hjælper unge talenter. Det er en ret lang liste.
Han er stor inden for tv-branchen.
Han åbnede en restaurant: Dive Submarine Sandwiches.
Han laver 27 ting samtidig og synes ikke, at det er noget særligt.
Hvor mange hatte kan den mand have på?
Han sagde: "På en buffet vil jeg have for meget mad."
Han producerer én film, forbereder en anden og redigerer en tredje.
Han har mange kanaler.
Jeg har en liste: "Skift elpærer." Og det står der i en uge.
Han får meget gjort.
Tre af Hollywoods rigeste og største mirakelmagere -
- grundlægger et filmstudie.
Hollywoods første uafhængige studie i næsten et halvt århundrede.
DREAMWORKS HER KOMMER JEG
Steven er ikke bange for noget.
Han vil altid prøve noget nyt.
Ingen kan rumme så meget information og være så mange steder så let.
Det gjorde mig vanvittig. Hvis et manuskript blev leveret -
- lykkedes det mig aldrig at nå at læse det før ham.
At være så talentfuld og succesfuld -
- på en næsten mytologisk måde... Man bliver målløs.
Ofte indarbejder folk deres succes i deres personlighed.
De er selvgode. Det er det modsatte med Steven.
Steven er som en, der arbejder for Steven Spielberg.
Haj!
For mig er en skøn dag at være sammen med min familie.
Jeg lukker øjnene. De bader i poolen, og jeg lytter til deres stemmer.
En gang til. Flot, Theo.
Jeg havde aldrig troet, at jeg ville få en stor familie.
Det troede Kate heller ikke.
Vores livs naturlige udvikling var en gave.
Jessica er den ældste. Så kommer Max og Theo.
Så kommer Sasha, Sawyer, Mikaela og Destry.
Kate er min livskraft.
Hun er så ærlig og bevidst om verden.
Jeg tror, at ægtheden i filmene, jeg lavede -
- efter Kate og jeg traf hinanden -
- skyldtes, at jeg fik en virkelighed, der overgik fantasien.
- Start kameraet. Værsgo. - Action.
Jeg har afvist mange succesfulde filmrettigheder -
- som jeg havde taget for ti år siden.
Men det var ikke det eftermæle, jeg ville give mine børn.
DEN 6. JUNI 1944
Steven ville gøre "Saving private Ryan" -
- til en konkret og personlig krigsfilm.
Vi vidste ikke, at Omaha Beach ville være, som den var.
Han beskrev ikke noget for os.
Han udnyttede vores forvirring, panik og frygt.
Han fangede vores ægte chok, forbløffelse og tomhed.
Forskellen mellem at stå der før scenen -
- og sige: "Hej, er du klar? Kan du svømme?"
"Det skal du. Det er Spielbergs film." Sådan snakkede vi.
Så begyndte det. Alle kræfterne ved fysisk filmproduktion brød løs.
Ud over kanten!
Jeg forsøgte at bringe publikum så tæt på oplevelsen som muligt.
Så publikum aldrig ville føle sig tryg.
Hvis man kan gøre den afstand kortere -
- bliver publikum filmens figurer.
I "Saving private Ryan" forstod Spielberg, hvor udtryksfuld lyd var.
Man hørte kuglerne hvine.
Man hørte dem trænge ind gennem huden og ødelægge kroppene.
Man oplevede en ringen for ørerne og følelsen af desorientering.
Scenens intensitet, og at man var midt i den -
- bogstavelig talt, var aldrig blevet vist på film før.
Jeg besluttede at filme hele Omaha Beach-scenen i et hug -
- helt uden manus.
Mine kameramænd skulle være spontane og filme, hvad de ønskede -
- ligesom i en dokumentar.
I 27 dage indtog vi stranden som filmskabere meter for meter.
Mor!
"Saving Private Ryan" afslørede nogle sandheder om krig -
- som folk ikke lærer i bøger og dokumentarer.
På toppen af sin karriere lavede han noget, ingen andre kunne.
Han sagde:
"Jeg vil filme maskingeværreden i radartårnet."
Han så det i tankerne.
Da vi kom derhen, var der et problem.
Solen stod forkert.
Steven troede, at scenen lå sådan, men den lå denne vej.
Han kunne ikke filme. Solen gav ham ikke det nødvendige lys.
Han var måske vred på sig selv -
- eller på en, der ikke havde fortalte det.
Han gik en tur og sagde så: "Nu har jeg løsningen."
Det var et nyt perspektiv i forhold til de angreb, vi havde filmet før.
Hvis man ikke er Steven -
- og ikke har et helt livs erfaring med film i hovedet -
- ser alt anderledes ud.
Hans blik er så forbundet til hans hjerne -
- og til alle de film, han har set og lavet.
Han sagde bare: "Sådan gør vi." Det var utroligt.
"Saving Private Ryan" hyldede veteranerne.
Det var også en hyldest til min far, der fløj i anden verdenskrig.
Han var ikke i Europa, men i Indien og Burma.
Som barn fortalte min far altid om krigen.
Hans venner berettede om krigen.
Jeg ville ønske, at jeg havde været en del af den generation.
Steven havde et svært forhold til sin far, men begyndte at opbygge det.
Han indså, at hans indtryk af mange ting måske ikke var sande.
Det var komplekst.
Men jeg havde en kunstform, som jeg kunne filtrere det igennem.
I det mindste havde jeg det. Hvis filmene hjalp med noget...
Jeg har undgået terapi. Filmene er jo min terapi.
- Junior? - Ja, sir.
Far-søn-besættelsen i mine film -
- viser de følelser, som jeg har gået rundt med -
- og som jeg har villet slippe af med.
Kan du huske sidste gang, vi tog en fredelig drink?
- Jeg drak milkshake. - Hvad talte vi om?
Vi talte ikke. Det gjorde vi aldrig.
Den fraværende far har plaget Steven hele hans liv.
Han har fiktionaliseret det i sine film. Det er hans kerne.
Selv om jeg kunne lide filmene, bemærkede jeg faderens fravær.
I lang tid var Steve meget vred på mig.
- Der er han. - Må jeg få et kram?
Jeg var såret, men sagde intet.
Et forvirrende håndtryk? Et spark?
Jeg nævnte det ikke for Steven. Jeg slugte det. Det gjorde ondt.
Jeg troede, jeg havde mistet dig, knægt.
Det troede jeg også.
Min far og jeg løste problemerne og står hinanden nærmere end før.
Da han lavede "Saving Private Ryan", sagde han: "Den er til min far."
Det gjorde mig varm om hjertet.
Steven har altid haft en stor vision af, hvad film kan være.
Han er en amerikansk filmskaber. Det er ikke patriotisme.
Han er interesseret i de emner, der er rodfæstet i USA's befolkning -
- og i USA's samfund, og hvordan det har udviklet sig.
Folk kæmper for frihed på den ene eller den anden måde i hans film.
- Giv... os... frihed. - Han tager ikke frihed for givet.
Frihed, lighed, forfatningen og individets ret...
Han har udviklet sig.
"Amistad", "Lincoln" og "Spionernes bro" handlede om loven.
De handler om folks rettigheder, selv om man blev bragt hertil -
- eller kom for at være soldat i en fjendehær og blev taget til fange.
Loven gælder alle.
Vi skulle vise, at han havde et godt forsvar.
Hvorfor citerer du forfatningen?
Se mig i øjnene, og sig, at vi ikke kan anke, så dropper jeg det.
Det siger jeg ikke.
- Tom mener, at alt har sin pris. - Det stemmer.
En pris, som både familien og firmaet betaler.
Jeg tror på vores land.
Det kunne mærkes i mit arbejde.
Jeg ville fortælle om USA og om folk med principper og moral -
- som trods alle råd og mod bedre vidende -
- alligevel gør det rigtige.
Jeg lyder sikkert, som om jeg er -
- en idealist eller en patriot. Men jeg er en patriot -
- og jeg er også en slags idealist.
Vi har bare vist verden, at demokrati ikke er et kaos.
At der er en stor usynlig styrke i et folks sammenslutning.
Vi har vist, at et folk kan udholde en forfærdelig opofrelse -
- og alligevel holde sammen.
Kan det i det mindste ikke redde tanken om et demokrati?
Noget, som vi kan gøre os værdige til?
Først skal man turde berøre Lincoln. Han er sådan en magtfuld person.
Han var præsident under en af landets værste kriser.
Så selvfølgelig -
- traf han beslutninger, som var ubehagelige for mange mennesker.
Vi vil garanteret miste alt.
Vi har ikke brug for den afskaffelse.
Lad forfatningen være!
- I dag kommer juristerne. - Fra stat til stat...
Jeg vil ikke høre mere.
Jeg kan ikke opnå noget af nogen værdi for mennesket -
- før vi afskaffer slaveriet og får en ende på den grusomme krig!
Uanset om I eller andre ved det, så ved jeg, at jeg har brug for det!
Dette tillæg er løsningen!
Steven arbejdede længe på, hvordan han skulle fortælle historien.
Det var modigt at lave en film om Abraham Lincoln -
- hvor Lincoln deler magten med repræsentanternes hus.
Han mente, at hvis han fortalte en historie om demokrati -
- og en rodet politik og forskellige meninger -
- og demokrater, som blev republikanere og omvendt -
- så ville det være svært for folk at forstå historien.
Han mente, at hvis folk kunne mærke, hvem han var, og hvad han lavede -
- ville de se, hvad et ægte demokrati er.
Vi har et forslag om at stemme om det 13. tillæg.
- Stemmer nogen ja? - Ja.
Forslaget er vedtaget.
I sidste ende handler filmen ikke om Lincolns triumf.
Den handler om demokratiets triumf.
Jeg har fået til opgave at hejse flaget.
Når det er oppe, må folket holde det oppe.
Det er min tale.
Fra årtusindskiftet var der i hans karriere -
- noget personligt, politisk eller historisk -
- som fik ham til at blive mere eventyrlysten og dyster.
Jeg tror ikke, at han har et pessimistisk livssyn -
- eller at han har forandret sig og tvivler mere på menneskeheden.
Alligevel har noget ændret sig.
Han tager ting op, som han ikke ville have rørt ved før.
Okay, Howard Marks. Hvor er du?
"Minority Report" er en kompliceret historie -
- om demokrati, valgfrihed og korruption.
Den dystre, futuristiske, dystopiske klang tiltalte mig.
Tennessee Williams kalder kunstnere for fugle i en kulmine.
Steven har en uhyggelig evne til at fornemme -
- hvad der sker i verden, og hvad der skal siges.
Han er en vældig nærværende filmskaber.
På Columbias vegne -
- anholder jeg dig for et fremtidigt mord.
Filmen forudså mentaliteten efter 9/11 med at anholde folk -
- før forbrydelserne bliver begået.
Den film, der var en fremstilling af 9/11, var "Klodernes kamp".
Jeg spekulerede på, hvad der ville ske, hvis vi blev invaderede -
- og alt, hvad der skulle have gjort os usårlige, ikke fungerede.
Cruises karakter løber på gaden -
- og strålen forvandler folk til støv, som han får i håret.
Han kommer hjem og er i chok -
- og indser, at han har menneskestøv i håret.
Steven håndterede det taktfuldt.
9/11 var en stor del af nationens psyke.
Det krævede ikke meget at vække det chok -
- og den hjælpeløshed, vi følte.
Jeg er Jim McKay og taler i en direkte udsendelse -
- fra ABC's hovedkvarter uden for OL-byen i München.
Olympiadens fred blev rystet lige før daggry klokken fem.
Ingen troede, at Spielberg, verdens største jødiske kunstner -
- ville udtale sig om Mellemøsten.
Steven kan ikke lide sensationer, for han vil skabe -
- kontroversielle brandstorme.
Det her er bygning 31.
Lige nu sidder der otte eller ni rædselsslagne mennesker -
- som holdes fanget.
Jeg kunne ikke gøre filmen ensidig.
Jeg vidste, at den ville blive kontroversiel.
Det var historien om en gruppe Mossad-agenter -
- som skulle hævne de israelske atleters død ved OL.
De skulle følge en liste over efterlyste mænd -
- der var en del af en terroristgruppe, og myrde dem.
Filmen skulle påvirke og skabe debat.
Er hævn svaret? Løser det noget?
Hvis man fortsætter cyklussen med vold og blod -
- så er det dét, man får.
Steven ville vise, at de var mennesker og ikke superhelte.
Deres tøven og fejltagelser var virkelighed.
Livet er ikke som en James Bond-film.
- Er du Wael Zwaiter? - Han har allerede sagt ja.
Hvad skal vi gøre? Hvad skal jeg gøre?
Ved du, hvorfor vi er her?
I "München" forsøgte Spielberg at håndtere krigen mod terrorismen.
Han ved ikke, hvor han står.
Han støtter den, men den foruroliger ham også.
Det er den eftertænksomhed, som går igen i hans værker.
Han er Hollywoods offentlige lærde mand.
Jeg husker, da vi filmede telefonbombescenen.
I den bevægelige optagelse fik man et overblik over scenen.
Det tog tre dage at filme scenen.
Alt skulle opleves fra forskellige synsvinkler.
Der var mændene i bilen.
Nu venter vi på rødt lys.
Og manden i telefonboksen, der skulle dreje nummeret.
Der var Avners synsvinkel. Det var en kameratrekant.
Geografien er det vigtigste.
Publikum må ikke have svært ved at forstå historien.
Publikum skal se det tydeligere.
Blokerer lastbilen signalet?
Jeg kan skabe spænding, hvis publikum ved, hvor parterne er -
- og hvad der står på spil, og at uret tikker.
Som moderen og datteren i bilen, der går tilbage for at hente brillerne.
Spændingen skyldes, at publikum ved, hvor alle er i hele forløbet.
Hallo?
Stop. Afbryd.
Han viser altid det, man behøver at se for at forstå beretningen.
Hvad der sker, og andre ting, så man forstår den dybere mening.
Den slags fortællermekanisme, som han har i hovedet -
- er formentlig uden fortilfælde.
- Mahmoud Hamshari? - Ja.
Vi talte meget om politik i forhold til at lave sådan en film.
Hvordan laver man en film, der kan få folk til at forstå -
- hvorfor de mænd myrdede atleterne?
Ikke for at give dem en undskyldning, men for at forstå det.
Hvis I dræber jøder, opfattes I som vilddyr.
Ja, men så vil verden se, hvordan de gjorde os til vilddyr.
De vil undersøge, hvordan vi havde det i burene.
Filmen havde en moralsk balancegang -
- hvilket er det modigste ved filmen.
Den leder efter menneskelighed på begge sider i konflikten.
Flertydighed findes ikke i Spielbergs film.
"München" var den film, hvor han var mest brysk -
- og voldsom, da han håndterede emnet.
Har vi opnået noget?
De dræbte er erstattet af værre mænd.
Hvorfor klippe neglene? De vokser ud igen.
Var målet at erstatte terroristernes eller Palæstinas ledere?
I dræbte dem for et land, som I nu vælger at opgive.
I slutningen hylder man ikke, at fjenden er død.
Der er stille, og først anden gang indså jeg, at tvillingetårnene ses.
Vi tog scenen om flere gange uden at have plads i billedet.
Så lavede vi en optagelse med plads -
- og vidste, at han ville sætte tårnene ind.
Steven vidste, at filmen var kontroversiel.
Han vil ikke gå over stregen. Men så indså han: "Det gør jeg allerede."
"Hvorfor ikke bare sige det, jeg vil sige?"
Jeg ønskede, at folk skulle sige:
"'München' har samme kontekst som problemet i dag."
"Det truer os alle."
Fortiden er sin egen påmindelse om -
- hvor galt det kan gå.
Hvis vi ikke løser problemerne -
- så hober de sig op.
De kan ikke fejes ind under gulvtæppet.
På et tidspunkt vil der ske noget.
"München" er en bøn om fred, men på den svære måde.
Vi opnår fred ved at finde vores egen indre høje moral.
Mine film kommer fra noget indeni.
Jeg har en vis intuition -
- men den analyserer og betvivler jeg ikke.
Sku ikke given hest i munden.
Hvis jeg begynder at anfægte den, forsvinder den måske.
Stevens værker takler forskellige dele af hans liv.
Han er en personlig filmskaber.
Forstår du, hvad vi siger, Frank?
Din far og jeg skal skilles.
Han udtrykker dem gennem billeder, historier og figurer.
Alle Stevens følelser var ligesom den unge mands rejse.
Man identificerer sig straks med ham.
Han leder efter en vej tilbage for at reparere sit opløste hjem.
- Har du forsøgt at ringe til hende? - Nej.
Far, hvorfor ringer du ikke til hende nu? Her.
Far, ring til hende for min skyld.
Sig, at jeg har to førsteklassesbilletter.
Din mor er gift med min ven Jack Barnes nu. De bor på Long Island.
I Spielbergs film er de vigtigste forhold -
- dem mellem forældre og børn -
- eller familiemedlemmer eller byens borgere -
- forbundet af kærlighed, loyalitet og ansvar.
Det er et stort emne, som dukker op -
- i forskellige faser af hans liv og i historierne.
Familien er vigtig for mig. Derfor handler mange film -
- om adskillelse og genforening.
Tilmed Lincoln handler om adskillelse og genforening.
Barry!
Jeg har lavet mange film om familier, som opløses -
- og som så finder fælles fodslag og genforenes.
Det føles, som om alt i verden forsøger -
- at hive mennesker eller væsner -
- fra hinanden for så at genforene dem.
Det er som Shakespeares romancer.
Han har en dyb tro på -
- at det, der er gået tabt, nok skal komme tilbage.
Jeg tror, at han leder efter det i næsten alle sine film.
Langsomt.
Min mor og far har i dag et forhold, der lyder som en overdrivelse.
Jeg er glad for, at de efter alle disse år kan nyde tiden sammen.
Hvis man ser på Steves første 18 år og hans liv i dag -
- vil man ikke tro, at der i lang tid -
- var en skilsmisse og tårer -
- og en anden mand og en anden kone. Vi ligner en stor lykkelig familie.
Vi mistede bare filmrullerne i midten.
Nu er hun forelsket i mig igen. Er det ikke dejligt?
Åh, Leah.
Janusz, det er bedre, hvis Dougie er her. Så bliver det ikke så spredt.
- Det er altså ikke en single. - Nej.
Vi trækker os tilbage. Dougie kommer inden.
- Fortsætter vi bevægelsen? - Ja.
Nu ser det ud, som om der kun er vinduet midt i billedet.
Steven elsker at være en del af en stor gruppe -
- og være sammen med filmskabere.
- Det er som én stor familie. - Tom, action.
Det præger Stevens film på mange måder.
Steven føler sig tryg i et miljø sammen med familien.
Han vil have tætte relationer med folk, som han stoler på -
- og kan åbne sig for. Han ser nødigt, at nogen forsvinder.
Sådan. Det er fint.
Steven er chef, men han opmuntrer os til at bruge vores talent -
- og være modige og tage chancer.
Som filmskaber vil han stimuleres af dem, han arbejder med.
Det er en god kvalitet at have.
Han elsker at samarbejde og bruge de samme mennesker.
Vi forstår jo allerede hinanden.
Han ved, hvordan man kan forene andres ønsker med sine egne.
Han kunne blive general.
Hans team er som en specialenhed.
Hans team arbejder så hurtigt og hårdt og når meget hver dag.
Rejs jer op og klap.
Man kunne let opleve fiasko -
- hvis man ikke var forberedt.
Det skulle man være. Det giver en utrolig energi.
Jeg har arbejdet med mit team i årtier.
- Hvad skulle jeg gøre uden dem? - Start lydoptagelsen.
Jeg kan ikke se tingene klart, hvis jeg ikke kender folk.
Gennem årene har jeg sammensat en imponerende familie.
Jeg elsker at være en del af det. Som "Spillemand på en tagryg".
Efter 37 år er det rart at vide...
Michael Kahn og jeg er blodbrødre.
Han kom om bord ved "Nærkontakt" -
- og har redigeret alle film undtagen én lige siden.
Janusz Kaminski har lavet alt siden "Schindlers liste" -
- men John Williams er min ældste samarbejdspartner -
- og jeg sætter min lid til Johnny -
- når vi omskriver filmene musikalsk -
- og bringer dem op på et højere niveau.
Hvis jeg skulle starte forfra og samle et nyt kreativt team -
- ville jeg ikke kunne arbejde, så ofte som jeg gør.
Steven ser film om og om igen.
Han henviser til scener, billeder og idéer.
Det gør Steven altid.
"LAWRENCE AF ARABIEN"
Store filmskabere lever for at skabe inspirerende øjeblikke.
Derfor ser jeg stadig "Lawrence af Arabien" hvert år.
Scenerne, perspektiverne og en så kompleks karakter...
Det er ægte filmskabelse.
Halløj!
Hvem er I?
Steven har altid villet arbejde med et stort historisk lærred.
Det krævede mange film, før han mestrede det.
Pauline Kael anmeldte "Sugarland express" -
- og sagde: "Der er måske kun overfladen."
"Der er måske ikke noget nedenunder." Hun havde ret.
Jeg var ikke blevet voksen endnu. Det kom med tiden.
Se, hvad han har lavet i næsten 50 år.
Der er stor variation.
Nogle ting, som han har lavet, har ikke fungeret.
Men der er findes ingen som ham.
Og ingen filmkarriere har nogensinde lignet hans.
Film er hans modersmål.
Han taler det så flydende, at han gør ting, som ingen andre tør.
Man kan straks se, at det er hans værker.
Han har en dynamisk fornemmelse for ægte filmskabelse.
Jeg taler om fortællende traditionelle amerikanske film.
Steven var så heldig, at han kunne blive kommerciel og skabe kunst.
Jeg sammenligner ham med George Gershwin -
- fordi han kunne skrive et Broadwaystykke eller "Concerto in F".
Han kunne begge dele. Det kan de færreste. Det kan Steven.
Det er et talent, man fødes med.
Man forestiller sig knægten i Arizonas ørken, som altid ser film -
- og som en dag sniger sig ind i et studie og opfylder sin skæbne.
Det er en fantastisk Hollywood-historie.
Han har fundet en måde at tage sit verdenssyn, sin ønsketænkning -
- sin optimisme og sin sans for spænding -
- og bruge det hele i den historie, han fortæller.
Det er autentisk.
Steven vil altid se noget godt i mørket -
- eller bare lege.
Folk kan sige, at han ikke er skarp nok -
- at han ikke er bitter eller livlig nok -
- eller dyster nok.
Men i sidste ende -
- er det, Steven har efterladt, virkelig enormt.
At have både humor, spænding, eventyr -
- og hjerte gennem sin fantastiske fortællekunst er pokkers godt.
Steven har stadig stor appetit på sit arbejde.
Det er ganske usædvanligt. Alle har en udløbsdato.
De fleste af os overskrider nok den dato uden at vide det -
- men i hans tilfælde fortsætter han nok, til han dør.
Han vil lave det, som han simpelthen ikke kan lade være med at lave.
Tekster: Malene Cramer www.sdimedia.com